Blansko
Hrad Blansko stával severně od Brna, ovšem nepřežil dobu husitských válek. Dobyl ho a zničil se svým vojskem Prokop Holý. Na jeho místě byl později vybudován renesanční zámek. Kdysi byl pánem hradu tuze zlý rytíř. Přepadal, olupoval a vraždil pocestné, své poddané týral a mučil. Byl postrachem celého kraje. Každý se mu raději na sto honů vyhnul. V jedné z četných jeskyní v okolí bydlel zbožný poustevník, který svůj život trávil v motlitbách. Když jednou klečel před svým křížem, hnal se kolem rytíř na koni. Zastavil se a pro své pobavení se dal s poustevníkem do řeči: „Hej, nechej toho svatý muži. Je mi tě líto, když vidím, v jaké bídě tu žiješ. Mám pro tebe něco lepšího. Pojď se mnou na hrad. Tam ti dám měkké lože, masa a vína co hrdlo ráčí i zlatý kříž místo dřevěného dostaneš. Pojď, budeš mým zpovědníkem a společníkem. Je mi tam smutno, obveselíš mne.“
„Díky tobě, pane!“ odvětil stařec. „Netoužím po pohodlí a dobrých jídlech. Jsem tu šťasten v nedostatku a nouzi. A že bys mne chtěl za zpovědníka, to je jen okamžitý rozmar. Nech mne tu na pokoji a odejdi.“
„Nepůjdeš–li po dobrém, půjdeš po zlém,“ soptil rytíř. Kázal svým zbrojnošům, aby poustevníka svázali a připoutali k ohonu jeho oře. „Chacha,“ rozesmál se surově a pobodl koně. Na hradě dal polomrtvého a do krve rozedraného nebožáka uvrhnout do hladomorny. Sám pak zasedl ke stolu a plnil si do noci břicho hojným jídlem a pitím. Nepřestal dříve, dokud zpitý do němoty neklesl pod stůl. Potom ho sluhové odnesli do postele. Spal tvrdě, ale ne dlouho. Když hlásný vytruboval půlnoc, náhle zaskřípěly dveře ložnice a prudce se přibouchly. Rytíř se vztyčil na loži a vytřeštil opilé oči. Komnata byla najednou plná jasu a před ložem stál poustevník. Jakmile ho rytíř poznal, popadl meč a ťal po něm. Ale meč projel prázdnem, postava stojí dál a je nyní ještě větší. Meč dopadl na zem a rozlomil se na dvě půlky. Rytíř strnul děsem, přikrčil se a v náhlé úzkosti si zakryl tvář. Zjev se ozval mocným hlasem: „Proklínám tě rytíři, tebe i celý tvůj rod. Za své zlé skutky budeš po smrti pykat ty i všichni tví potomkové. Pokoje v hrobě nedojdete, nýbrž v kámen se proměníte, v kámen, který bude myslit a trpět za tvé zlé činy. Buď proklet.“ Rytíř rázem vystřízlivěl, řval jako šílený, vyskočil a hnal se po schodech dolů k hladomorně. Zbrojnoši otevřeli temnou kobku, posvítili dovnitř pochodní – tam v koutku na hnijící slámě poustevník, ale mrtvý. Jeho široce rozevřené oči vyčítavě hleděly na rytíře. Rytíř neunesl pohled mrtvých očí, otočil se a běžel po schodech nahoru na nejvyšší cimbuří a s kletbou na rtech se vrhl do prohlubně pod sebou. Pohřbili ho v hradní kryptě. Ale jaký div! Sotva rakev na místo postavili, víko samo odskočilo, rytíř povstal, došel těžkým krokem do výklenku a tam strnul v kámen. V kámen, který sténal a vzdychal!
Hrozně se plnila poustevníkova kletba. Všichni rytířovi potomci se po smrti měnili ve sténající kameny. Smutno bývalo na hradě, zlá kletba zaháněla odtud všechno veselí. Čas plynul a po letech žil na hradě poslední mužský člen rodu, rytíř Bohouš, se svou dcerou Jitkou. Po celý život přemýšlel, jak by sňal ze svého rodu těžkou kletbu. Konečně v něm uzrál úmysl, že spolu se svou dcerou zvolí dobrovolnou smrt. Jednoho večera spolu zasedli za stůl ve slavnostně osvětlené rytířské síni.. Když pojedli, naplnili dva poháry vínem a přimíchali do nich jed. Potom společně poklekli, pomodlili se a vyprázdnili číše. Otec naposled objal dceru a po chvíli klesli oba mrtvi na zem. Byli pohřbeni v rodinné kryptě, ale jejich oběť byla marná. Oba se záhy proměnili v kámen. Panně Jitce bylo souzeno, aby jako bílé zjevení bloudila po hradě, než kletba pomine. Vypadala jako živá, byla krásná jako lilie, ale slova nepromluvila.
Po mnohých letech tudy jel mladý rytíř. Večer ho v těchto místech překvapila bouře. V hradě zahlédl světýlko, pospíšil vzhůru a na nádvoří se rozpačitě zastavil. Vstříc mu přichází čarokrásná panna, kyne mu na uvítanou a již ho vede po schodech vzhůru. Otevřel dveře a hle, jsou v krásné komnatě. V krbu plápolá oheň, na prostřeném stole hojnost jídel a pití. Na pokyn krásné panny rytíř usedá a při jídle zahrnuje dívku otázkami. Nedostává však odpověď, jen z jejích posunků vyrozumí, že je buď němá, nebo nesmí mluvit. Je jí tak okouzlen, že od ní nemůže odtrhnout zrak. Kleká před ni, vyznává jí lásku a ptá se na rodiče, aby je požádal o dovolení k sňatku. Tu ho dívka vede dolů do krypty. Zděsí se rytíř, když zhlédne ve výklencích kamenné postavy vydávající ze sebe vzdechy, avšak pohled na půvabnou dívku mu opět vrací klid. Pokloní se sochám a řekne pevným hlasem: „Vznešené paní a ctnostní rytíři, mohu–li vás poprosit o ruku této krásné a ušlechtilé panny?“ Téměř ustrne, když spatří kamenné postavy kývat hlavami. „A ty, milovaná, co ty mi odpovíš?“ obrátil se k dívce. Ta se na něj usmála a nastavila mu rty k políbení. Jak se zaradoval, až mu srdce poskočilo. Objal dívku a vtiskl jí vroucí polibek na růžové rty. Div se s ním svět nezatočil, jaká slast ho obešla. Až musel oči přivřít. Však co to? Protírá si oči, rozhlíží se a hledí jako vyjevený. Náhle vše zmizelo, panna i sochy. Je na nádvoří, jasně osvětleném měsíčním svitem a v koutě pod javorem stojí jeho kůň. Dlouho se nemohl vzpamatovat. Tu najednou zaslechne podivný, jakoby z dálky a hloubky přicházející hlas: „Odpusť rytíři a přijmi tisíceré díky. Tvá láska sňala ze mne a celého mého rodu těžké břímě kletby, kterou na nás uvalil náš předek.“ Jako ve snách usedl rytíř na koně a pomalu se ubíral svou cestou. Od té doby se krásná panna na hradě již neobjevila.

http://regiony.ic.cz/index.php?clanek=povest&dir=morava&menu=morava – Blansko
[cit. 2008-11-11]