Karlštejn
U většiny českých hradů je doba jejich vzniku neznámá, u tohoto je v kronikách zachován i přesný den položení základního kamene: 10. červen roku 1348. Hrad měl být podle přání svého zakladatele krále Karla IV. symbolem síly českých panovníků i místem, které bude střežit korunovační klenoty. Svému zakladateli navíc sloužil jako příjemné sídlo pro vladařské povinnosti, rozjímání a tolik potřebný odpočinek.
Hradu hrozila zlá záhuba v květnu 1422. Pražští husité k němu přitáhli v počtu asi dvaceti tisíc bojovníků a začali ho dobývat. Obsadili okolní návrší a pomocí praků a houfnic vrhali na hrad těžké kamenné koule i sudy naplněné páchnoucí hmotou. Ochránci pokrývali střechy proutím a kůžemi, aby byly zmírněny účinky střelby a vápnem pak ničili páchnoucí látky. Útočníci poznali, že hrad silou nedobudou, rozhodli se tedy, že jej „vyleží“. Hrad sevřeli svými vozovými hradbami ze všech stran a čekali klidně na chvíli, až obráncům na hradě dojdou zásoby.
Plynuly týdny i měsíce, obleženým docházely zásoby a obléhajícím trpělivost. Když se přiblížil hod svatého Václava, usnesli se husité, že v ten den zanechají nepřátelství a vesele oslaví pražské posvícení. I vyjednali si s obleženými příměří a pozvali některé z hradní posádky na hody. A kupodivu, hosté nedávali nijak najevo, že by byli hladoví a nejedli jako diví co nejvíce z vybraných jídel. A dokonce hradní hudba zahrála husitům k hostině. „Máme na hradě zásob na tři léta,“ chlubili se, když byli tázáni, jak se jim daří. „A občas i čerstvou zvěřinu nám na hrad lovci dopraví a i ryby se objeví na stole v den postní.“
Na hradě zatím bylo den ode dne hůř, neboť se jedlo z posledního. Jen náhoda anebo lest mohly jej před pádem zachránit. Konečně bylo zkonzumováno vše až na mladého kozla, ponechaného pro úplně poslední nejhorší chvíle. V úzkosti, jež všechny přepadla, napadl obležené smělý, vtipný úskok. Vyslali posla do husitského ležení k veliteli panu Zikmundovi Korybutoviči s prosbou o příměří pro příští den. Chce prý se jeden z nich na hradě oženit, a proto by prý velice rádi oslavili jeho veselku s hudbou v klidu a bezpečí.
Pražané svolili k příměří a na druhý den s podivem naslouchali, jak na hradě vyhrává hudba a bubny víří, jak svatebčané výskají a vesele se baví, zatímco oni sami byli již mrzutí a trpěli hladem. Vtom z hradu přišel posel, v ruce nesl pěknou srnčí kýtu: „Chci předvést před vašeho velitele.“ Když ho k němu přivedli, oslovil ho: „Pane hejtmane, všichni obležení na hradě vám velice děkují, že mohli veselku svého druha jak náleží oslavit. Zvláště ženich je vám zavázán a posílá vám kýtu srnce včera zabitého, abyste alespoň takto byl účasten jeho svatební hostiny.“ A hudba zahrála do tance, až se do okolí rozléhala.
Hejtman se nesmírně podivil, kde se na hradě vzala čerstvá zvěřina. Husitský lid se pak nedal i díky hudbě již déle pod hradem udržet. Jak se již předtím rozhodl, odtáhl v den svatého Martina od hradu, v němž vyhladovělá posádka se právě chystala k tomu, že se husitům vzdá. Obránci zajásali, zavýskli si a zasmáli se, každý podle své chuti, že kozel posypaný srnčí srstí vytrženou z podkladu pod sedlo na koně s hlasitou hudbou zahnal tolik tisíc nepřátel.
Hrad má čtyři základní části: předhradí se vstupní branou, purkrabství se studniční věží a 84 metry hlubokou studnou, obytnou část s císařským palácem a Mariánskou věží, hranolovou Velkou věž na nejvyšším místě kopce – což je vlastní srdce hradu. V hradních místnostech se dochovala jedinečná výzdoba.