Ze starých pověstí
Praotec Čech
Před dávnými časy žili naši předkové v rovinách při řece Visle, v charvátské zemi. Nežilo se jim tu dobře. Téměř neustále museli bojovat s nepřáteli, kteří se chtěli zmocnit jejich země, majetku, žen i dětí. Hádali se i mezi sebou: o meze, pole a dobytek. Příbuzní bojovali proti příbuzným a navzájem se zabíjeli. Proto se jednoho dne sešli dva bratři, oba vojvodové, Čech a Lech. Spolu se domluvili, že opustí rodnou zemi a vydají se do nové země, kde by se jim žilo lépe.
„Dobře se na cestu vyzbrojíme, vykrmíme voly a zpevníme vozy. Na vozech pojedou staří lidé a děti. Vydáme se směrem, kde slunce zapadá. Opustit zemi našich otců je vždycky těžké, ale nám už nic jiného nezbývá.“
Přípravy na cestu byly dlouhé. Byli zvyklí po předcích obdělávat pilně půdu, pěstovat různé druhy obilí, chovat koně, skot i vepře. To vše si museli vzít s sebou do nové země. A také všechny bůžky ze svých obydlí, aby je v nové zemi ochránili.
Konečně se jednoho dne vydali na cestu. Napřed šli zvědové, za nimi ozbrojenci a uprostřed vojvoda Čech, kolem vladykové, všichni na koních. Za nimi starci, ženy a děti na koních a vozech, stáda dobytka a naposled opět ozbrojenci. Cesta se zdála nekonečná a nebezpečná. Kdo se vzdálil od výpravy, stal se obětí dravých zvířat nebo hadího uštknutí.
Přebrodili několik řek a vstoupili do neznámých hornatých končin. Kraj tu byl pustý, lidských obydlí jen poskrovnu. Smělí a srdnatí obyvatelé oblečení do kožešin se jim ozbrojeni stavěli na odpor, muži s nimi museli bojovat. Zvečera vždy zapalovali ohně a topili do úsvitu, aby zahnali velké šelmy.
Všechno jednou končí, a tak i cesta praotce Čecha se chýlila ke konci. Přebrodili další velkou řeku a přišli do krajiny, která všem učarovala. Řeky plné ryb, v lesích množství zvěře, mračna divokých včel dávajících drahocenný med. Podél řek se táhly pastviny, na nebi kroužila hejna ptáků. Vojvoda Čech ukázal na vysokou horu, která se před nimi modrala nad rovinatým krajem a řekl: „Pojďme pod tuto horu, tam si odpočineme.“
Pod horou se utábořili, vladykové ohledali okolní půdu a poznali, že je úrodná. Ráno s prvním slunečním paprskem Čech s radou starších vystoupil na vrchol hory. Před nimi se rozkládal do dálky široširý kraj, až k modravým horám rovný. V zeleni luk svítily řeky jako rozlité stříbro.
„Vidíte tu krásu? Zrovna takovou zemi mi zjevili bohové v naší staré vlasti. To je ta země zaslíbená, zvěře a ptáků plná, medem oplývající. Všeho tu budete mít hojnost. Bude nám také dobrou obranou proti nepřátelům. To je země podle vaší vůle. Jen jména nemá, rozvažte, jakým jménem by měla být pojmenována,“ pravil vojvoda Čech pevným hlasem.
„Tvým! Tvým nechť se jmenuje!“ zvolal stařec s dlouhými bílými vousy, nejstarší ze všech vladyků. A hned všichni volali jako jedním hlasem: „Tvým! Tvým jménem! Po tobě ať se jmenuje!“

Vojvoda Krok
Praotec Čech vládl Čechům spravedlivě, všude řád a kázeň. Lidé byli poctiví, žádné dveře jeden před druhým nezamykali. Měli se dobře a chudý byl jen ten, kdo nechtěl pracovat. Přišel však čas, kdy se dny praotce Čecha naplnily. Jeho smrt oplakali všichni. A bylo třeba určit nástupce. Starší rodu se sešli u Čechovy mohyly a uradili se, že požádají Kroka, muže váženého a proslulého svou poctivostí a spravedlností, aby se stal vojvodou.
Krok převzal čapku zemřelého vládce a jeho vladařskou hůl. Vládl české zemi, rozsuzoval spory a lidi učil moudrosti. Jeho hrad Budeč se stal velmi proslulým místem. Sídlil tu se svými třemi dcerami – Kazi, Tetou a Libuší. Jednou dostal vnuknutí, že jeho hrad neobstojí před nepřáteli a že musí vystavět jiné sídlo. Vybral si posly a nařídil jim: „Zítra před východem slunce se vydejte na stranu, kde je slunce mezi východem a polednem. Jděte tak dlouho, až přijdete k řece. Tam hledejte příhodné místo ke stavbě hradu.“
Poslové hledali, až našli na pravém břehu Vltavy skalnatý ostroh mezi hlubokými lesy.
V modravém šeru se tiše valila široká řeka a v ní se vzhlížela vysoká skála. Krok zde nechal vystavět z širokých klád dubů a smrků mohutný hrad s prostornými staveními a velkým prostranstvím. Kde nebyla strmá skála, vykopali hluboké příkopy a nasypali náspy, které zvýšili roubenou hradbou. Opodál v háji vyvěral pod starými buky silný pramen průzračné vody. Studánce začali říkat Jezerka a hradu, že stál na vysoké skále, Vyšehrad.
Po Krokově smrti se ujala vlády jeho nejmladší dcera Libuše. Žila na Vyšehradě, odkud stejně tak moudře jako její otec vládla svému lidu. Kazi znala všelijaké byliny a koření. Hojila různé neduhy a krotila bolest. Po otcově smrti sídlila na hradě Kazín, který stával poblíž řeky Mže. Nad Mží na vrchu příkré skály si vystavěla hrad i Teta. Její hrad byl velice pevný. Nazýval se Tetín.

Přemysl Oráč
Byl první podzimní den, tichý a slunečný. Libušin kůň jistě vedl všechny kněžnou vyslané muže, ani krokem nevybočil z cesty, nic ho nesvedlo z jeho dráhy. Tak přejeli hory a pláně, až třetího dne se blížili ke vsi mezi stráněmi. Když k ní dojížděli, spatřili malého chlapce. Toho se zeptali: „Dobrý chlapče, je toto ves Stadice? A žije tu muž jménem Přemysl?“
„Ano, toto jsou Stadice,“ odvětil chlapec, „a Přemysl tamhle na poli pohání své voly.“ Poslové spatřili opodál muže vysoké postavy, jak v lýčených střevících za pluhem kráčí. Přitom pobízí spřežení strakatých volů. Jeli tedy dále k oráči širokou mezí. Když se přiblížili, zastavil se kněžnin kůň a radostně zařehtal. Sehnul hlavu před mladým oráčem, jenž zarazil pluh a zastavil voly.
Vladykové sundali z bělouše knížecí roucho – dlouhou sukni lemovanou vzácnou kožešinou i drahý a krásný plášť – přistoupili k Přemyslovi, nízko se mu poklonili a pozdravili ho: „Buď zdráv kníže a vítej! Pusť voly, roucho změň, posaď se na koně a pojeď s námi. Kněžna Libuše a všechen národ Čechů ti vzkazují, abys s námi přijel a přijal vládu tobě a tvým potomkům souzenou. Tebe jsme zvolili za svého soudce, ochránce a knížete.“
Přemysl je mlčky poslouchal, poté zabodl do země otku, kterou měl v ruce a pustil voly. „Jděte, odkud jste přišli.“ Jen to řekl, voli se vznesli a v mžiku zmizeli ve velké skále pod vsí. Ta se za nimi zavřela, takže po nich nebylo ani stopy. Otce, která byla vyřezána z lískového prutu, dala mezitím země novou mízu a lískový prut začal pučet jako na jaře a hned také tři odnože vyhnal. Na nich se zazelenalo svěží listí i mladé ořechy. Poslové po spatření onoho divu užasli. Přemysl k nim promluvil: „Bohužel jste přišli brzy. Kdybych mohl toto pole doorat, byla by pro všechny časy hojnost chleba. Ale že jste si pospíšili a mé dílo přerušili, bude v zemi často hlad.“ Obrátil pluh, vzal z meze lýčenou kabelu, vyndal z ní pecen chleba a sýr, položil je na jasnou radlici a pozval vladyky na svačinu. Společně s Přemyslem pili vodu z jeho džbánu a jak se v pití střídali, uschly dvě ratolesti na lísce a hned opadly, třetí však kvapem rostla do výše i šíře. Vojvodové si ukazovali ten div a ptali se Přemysla, co to znamená.
„To vám hned povím. Z mého pokolení začnou mnozí panovníci, ale vždy zůstane jen jeden vladař. A na železném stole jíme proto, abyste věděli, že můj rod bude při vládnutí železný.“ I vstal od obráceného pluhu a šel se rozloučit do vsi se svými blízkými. Poté oblečen v knížecí roucho vsedl na bělouše a vydal se za Libuší na Vyšehrad. S sebou si vzal lýčenou kabelu a střevíce, aby jeho potomci věděli, odkud pocházejí a nezapomněli na to, že všichni lidé jsou si rovni.

O Horymírovi
Když lidé objevili v horách žíly vzácných kovů, začal se život v Čechách měnit. Mnozí chtěli brzy zbohatnout, a tak přestávali pracovat na polích a stávali se kovkopy. Pole pustla, vladykové neměli dost pracovníků a zemi hrozil hlad. Vladykové si šli stěžovat knížeti Křesomyslovi, který tou dobou vládl Čechům z Vyšehradu. Křesomysl však skupinu vladyků vedenou Horymírem ani pořádně nevyslechl. Sám byl totiž oslněn vidinou drahých kovů. Kovkopové se zanedlouho dozvěděli, že si na ně byl Horymír u knížete stěžovat. Na výstrahu všem vypálili Horymírovo sídlo v Neumětelích. Horymír se dlouho nerozhodoval. Sebral své lidi a přepadl doly v Březových horách. Horníky pozdě v noci vzbudil dusivý dým a rudá oslňující zář. Střechy jim hořely nad hlavou.
Horníci jako zmatení vybíhali ven, vynášeli majetek a náčiní. Vtom se na ně obořili Horymírovi lidé a sekali do nich meči a bodali oštěpy. V čele všech Horymír na svém koni Šemíkovi se míhal mezi boudami a opět na dolech u jam křičel na své lidi, aby vše ničili. Než se rozednilo, byly všechny doly zasypány a všechna práce horníků zmařena. U Neumětel se Horymírův houf rozešel. Vladyka sám však na Šemíkovi pospíchal na Vyšehrad. Druhého dne došly na knížecí hrad zprávy o tom, co se v horách stalo. Přišli sem sami horníci a všichni vypovídali o hrůzách strašlivé noci a rozhořčeně vinili Horymíra z tohoto zločinu.
Horymír však vše zapřel a poukazoval na to, že na úsvitě byl na Vyšehradě. Křesomysl přesto dal Horymíra uvrhnout do vězení a dal svolat kmety a vladyky k soudu. Při soudním řízení nedbal hlasu vladyků, kteří prosili za Horymírův život. Hlas horníků vážil víc, proto byl Horymír odsouzen k smrti. Měl být popraven vlastním mečem. Jakmile soud skončil, promluvil Horymír ke knížeti: „Ctěný kníže, chtěl bych se před smrtí rozloučit se svým věrným koněm Šemíkem a naposledy se na něm projet.“
„Jeď si,“ povolil kníže, „ale Šemík bez křídel ti nepomůže.“ Zasmál se a poručil, aby zavřeli brány. Horymír chvátal potěšen do stáje k Šemíkovi. Skočil k němu, objal jeho šíji, hladil ho a mluvil k němu tichým hlasem. Poté nasedl a vyjel na nádvoří hradu. Třikrát směl na Šemíkovi objet hradní nádvoří. Když objížděl potřetí, sklonil se těsně k Šemíkově hlavě a zvolal: „Nuže, Šemíku, vzhůru!“
V té chvíli kůň vyskočil jako by náhle dostal křídla, přenesl se přes hradby a skočil do řeky Vltavy, která tekla pod hradbami. Všichni kolem úžasem ztuhli a hrůzou vykřikli. Kdekdo se hnal na valy podívat, kam sletěl zoufalý jezdec a kde je i s koněm roztříštěn. Hleděli z hradeb, žasli a ukazovali do údolí, kde rovinou k Radotínu uháněl dlouhými skoky Šemík s Horymírem. Za tento neuvěřitelný čin, který se zdál být dílem bohů, udělil Křesomysl Horymírovi milost. Příběh tedy skončil dobře pro Horymíra, ale špatně pro Šemíka, který padl u Neumětel vysílením a již se nezvedl. Dodnes na tomto místě nalezneme velký balvan s nápisem: „Zde, v Neumětelích, se věřilo a věří, že zde věrný kůň Horymírův Šemík pochován leží.“¨

Založení Prahy
Jednou stanula Libuše s Přemyslem a s družinou na skalnatém srázu vysoko nad Vltavou. Dlouhé stíny už ležely na kvetoucích loukách, les byl zalit žlutým světlem. Také obilné lány dole pod srázem zahořely zlatem. Všichni hleděli na krásnou úrodu. Najednou ovanul posvátný strach celou družinu a dotkl se srdce všech. Libuši se zjasnily líce, zrak jí vzplál. Hleděla jako u vytržení, jako by nebylo ani manžela, ani celé družiny. Vztáhla ruce k modravým stráním za řekou, hleděla na les a mluvila prorockým duchem:
„Město vidím veliké, jehož sláva hvězd se bude dotýkat. Tam v lese je místo, třicet honů odtud vzdálené, Vltava je obíhá. To na půlnoc ohrazuje potok Brusnice, na polední straně pak skalnatá hora vedle lesa Strahova. Tam když přijdete, najdete člověka uprostřed lesa, jak tesá práh domu. I nazvete hrad, který vystavíte, Prahou. A jako knížata a vojvodové proti prahu klanějí hlavu, tak budou se klanět i proti městu mému. Buď mu čest a chvála a buď známé v celém světě.“
Umlkla. Náhle pohasl žár jejího nadšení, věštecký duch od ní odstoupil. Hned šli za řeku na vrch do starého lesa. Zde skutečně nalezli muže tak, jak Libuše viděla a řekla. Začali na tom místě stavět hrad, pevně jej ohradili, nejvíc na západ, neboť tady byl nejpřístupnější. Hluboký příkop a val kolem hradu zbudovali, na valu roubenou hradbu a v ní a nad branou vysoké sruby. Do jejich stěn natloukli dřevěné hřeby a pak je hlínou promíšenou se slámou ohodili, aby byly jistější proti ohni a proti zápalným střelám.
A byl hrad Praha velice pevný a panoval pak vedle Vyšehradu celé české zemi.

Děvín
Když odešla Libuše za svými předky, zjistily dívky z její družiny, že si jich muži tak neváží, jako za života kněžny. Těžce to nesly, hořce vzpomínaly na doby, kdy Libuše vládla všem mužům. Nakonec jejich hněv vyšlehl jako prudký plamen. Z touhy po vládě se chopily mečů a luků a začaly tuhý boj proti všem mužům. Vedla je Vlasta, která bývala nejpřednější v Libušině družině. Ta vyzvala dívky k boji proti mužům, jako první se chopila zbraně, všechny ostatní shromáždila a vyzvala je ke stavbě pevného hradu.
Ten hrad si dívky vybudovaly jako své útočiště na vrchu za řekou Vltavou. Stál o něco výše, než byl na protějším břehu Vyšehrad. Dívky poslouchaly Vlastu ve všem jako svoji kněžnu a velitelku. Na její radu a příkaz se mnohé z nich rozešly do všech koutů české země. Vyzývaly zde ženy a dívky, aby všeho nechaly a přijely na nový hrad Děvín bojovat proti mužům, aby ženy mohly samy vládnout zemi. Muži jim měli sloužit a obhospodařovat pole. Vlastino vyzvání zažehlo jako jiskra srdce mnohých žen. Dívky i ženy chvátaly od svých mužů, bratrů a otců na Děvín, že zcela zaplnily jeho chodby, nádvoří i vysoké valy. Muži je nečinně pozorovali z Vyšehradu a tropili si z nich posměch, když viděli, jak se cvičí ve střelbě a jízdě na koni. Všichni kolem knížete Přemysla se smáli ženské udatnosti. Jen Přemysl byl zasmušilý a plný starostí: „Poslyšte, proč se s vámi nesměju. Také byste se nesmáli, kdybyste věděli, jaký jsem dnes měl sen.“
Chtěl je varovat, proto pokračoval ve své řeči: „Byla noc, ve vzduchu se válelo plno čpavého dýmu. V záři požáru jsem spatřil dívku v přilbě. Zpod přilby jí vlály dlouhé vlasy a v ruce měla meč. Na zemi v prachu leželi zabití muži. Ta dívka běhala jako vzteklá a šlapala po mrtvých. Slyšte mužové znamení bohů. Tímto viděním vás varuji, slyšte mou řeč a neberte ji na lehkou váhu.“
Zatím se dívky připravovaly na boj proti mužům. Navzájem si slíbily, že se nesmějí dopustit zrady. Každá z nich měla své místo a svůj úkol. Chtěly hubit muže v boji i za pomoci lsti. Muži nedbali rady Přemysla a hrnuli se k Děvínu za značného veselí. Mysleli si, že zablýsknou mečem a dívky se polekají a prchnou. Ale chyba lávky. Dívky na hradbách sice nezůstaly, ale ani neprchly. Vyřítily se na muže přímo z brány. Šípy bojovnic zasypaly muže jako náhlá chumelenice. To už muže přešel smích. Z ran na jejich tělech prýštila krev, mnozí zranění spadli z koní. Než se vzpamatovali, vrazily mezi ně bojovnice na koních. Bodaly a sekaly do jejich zmateného houfu.
Boj netrval dlouho. Muži, kteří přežili, se vydali na útěk. Hustý les opodál byl jejich spásou. Mezitím se z Děvína ozýval radostný hlahol dívek. Vítězství rozpálilo jejich bojovnost. Boj žen proti mužům trval ještě dlouhý čas, než byla Vlasta s jejími nejvěrnějšími družkami poražena a dívčí válka skončila. Přemysl poté mohl vládnout opět sám bez ženského odporu. Nastal zase řád a pořádek.

Ctirad a Šárka
Jednou se Vlasta na Děvíně dozvěděla od svých špehů, že kníže Přemysl posílá svého důvěrníka, vladyku Ctirada, do osady Kopaniny, aby tam urovnal spor mezi dvěma sousedy o pole. Protože Vlasta nenáviděla Ctirada stejně jako Přemysla, rozhodla se, že ho zahubí.
Ve stanovený čas se Ctirad se svou družinou skutečně vydal na cestu. Kníže mu poručil, aby si s sebou vzal dostatečný počet ozbrojených jezdců. Věděl, že Vlasta se svými bojovnicemi je velmi nebezpečná. Na cestu se jich tedy vydalo jednadvacet. Byl parný den, dusno bylo i v lese. A jak tak jedou lesnatým údolím, zaslechl Ctirad najednou ženský pláč. Ozval se zblízka a když se udivený vladyka pustil po hlase, spatřil u nedaleké houštiny krásnou dívku. Ležela na mechu a byla svázána provazy na rukou i nohou. Vedle ní ležel lovecký roh a velká nádoba s medovinou.
Ctirad hned seskočil z koně a chvátal k plačící dívce. Zvědavě se ptá: „Co to všechno má znamenat?“
„Všechno ti povím, jen mi uvolni pouta, působí mi hroznou bolest.“ Ctirad tedy přeřezal provazy na rukou i nohou a osvobozená dívka se na mechu posadila. Hned se dala do vyprávění: „Jmenuji se Šárka. Dnes jsme s otcem lovili v těchto lesích. Já se pustila za zvěří. Hnala jsem se tak daleko, až jsem se otci ztratila. Uvědomila jsem si, že tu jsem sama. Vzala jsem tedy lovecký roh a zatroubila, abych otce přivolala. Vtom vyrazil z houštiny velký houf ozbrojených dívek, strhly mě z koně, svázaly a říkaly, že mě na Děvín odvezou, pokud nepůjdu dobrovolně. Hrozila jsem jim, že přijde můj otec, ale ony se jen smály, že se nebojí. Když ale uslyšely hlas tvé družiny, rychle ujely i s mým koněm a mě tu nechaly.“
Ctirad dívku vyslechl a hned slíbil, že ji odveze domů. Chtěl ji posadit k sobě do sedla. Ona ho však prosila, že si chce ještě chvíli odpočinout. Ctirad se tedy i se svou družinou posadil k ní. Šárka jim hned podala medovinu, aby se napili. Nápoj jim velmi chutnal, jen se jim zdálo, jakoby jim působil malátnost po celém těle. To proradná Vlasta přimíchala do medoviny uspávající tekutinu! Spánek jim sedal na víčka, až všichni kromě Ctirada usnuli.
Šárka Ctirada požádala, aby zatroubil na roh. Co když je nablízku její otec? Ctirad tedy zatroubil a netušil, že tím na sebe přivolává neštěstí. Z houští se vyřítil houf ozbrojených dívek a dřív než se zmalátnělí muži vzpamatovali, byli do jednoho pobiti. Ušetřen zůstal pouze Ctirad, kterého odvedli na Děvín. Druhý den ho dívky na vltavském břehu přímo proti Vyšehradu umučily a vpletly do kola. A to přímo před očima samotného knížete Přemysla.